Guldslagaren
2021-04-27
Dieter Drotleff är Tysklands äldsta guldslagarmästare – och han kan inte hålla händerna borta från den ädla metallen.
![Guldslagaren Guldslagaren](https://media.hornbach.se/cmsm/de/chke2-a7/5cb9b40f9d43b4eaa2423f56f67d05/macher-story-der-goldschlaeger-992x661.jpg)
När Dieter Drotleff sätter ner ”Hans-Georg” pärlar svetten i pannan. 80 gånger har han låtit den tolv kilo tunga hammaren med det konstiga smeknamnet slå ner på den lilla förpackningen med bladguld. Nu behöver han en kort paus. ”Puh”, säger han, ”Det var en lättnad för handen.” Dieter plockar upp ”Utjämnaren”, nästa hammarmodell och bankar ut de sista av de fina ådrorna som fortfarande är kvar i guldet, trots timmar av bearbetning. Ett slag i mitten av förpackningen, sedan tre på den nedre delen, tre på mitten, tre på den övre delen. Det gör han ungefär 20 gånger. Sen vrider han paketet 90 grader och börjar om. Mitt, ner, mitt, upp, mitt, ner, mitt, upp. ”När jag är klar, har jag slagit guldet 3 500 till 5 000 gånger.” Han ler. ”Och nu är jag klar.”
![Dieter hamrar förpackningen med bladguld upp till 5 000 gånger, tills den fått rätt tjocklek Dieter hamrar förpackningen med bladguld upp till 5 000 gånger, tills den fått rätt tjocklek](https://media.hornbach.se/cmsm/de/chke2-90/7063a92c51809dcd26425932ed1481/macher-story-der-goldschlaeger-01-1200x800.jpg)
Dieter hamrar förpackningen med bladguld upp till 5 000 gånger, tills den fått rätt tjocklek.
Dieter är 68 år. 50 av dem har han arbetat som guldslagare. Idag är han en av de sista guldslagarmästarna i Tyskland och den äldsta som fortfarande är aktiv. Han har vigt hela sitt liv åt ädelmetallen. Han hjälper fortfarande sin gamla arbetsgivare, Noris Bladguld i Schwabach nära Nürnberg, när hans erfarenhet och råd behövs. Och nu, som pensionär, demonstrerar han yrket på stadsmuseet där han plockar upp guldhammaren så ofta som möjligt och hamrar den mest mystiska av alla metaller. Han hamrar om och om igen tills det blir riktigt tunt: ”Guld kan slås ner till fjorton tusendelars millimeter tjockt”, säger han, och fascinationen kan inte ignoreras även efter alla dessa decennier, ”ingen annan metall kan bearbetas så tunn.”
Schwabach i stället för Sacramento
Som barn greps Dieter av guldfeber. Han läste Robert Louis Stevensons Skattkammarön, berättelserna om Jack London, rapporter om guldfyndigheter i Sacramento, Kalifornien och Yukon. ”Jag rycktes med, ville verkligen bli en skattjägare själv, flytta till Alaska eller Australien och dyka efter sjunkna spanska galjoner som var fulla till randen med guld,” minns han. Han drömde om Eldorado, det legendariska guldlandet. Vid 15 års ålder fick han en lärlingsplats hos en guldslagare. ”Min dröm hade gått i uppfyllelse. Jag var omgiven av guld, även om det inte var mitt.”
Dieter befinner sig nu i smältrummet hos firman Noris Bladguld, en verkstad översvämmad av smältugnar, valsar och gamla kassaskåp för tackor och guldklimpar. Han fyller guldkorn i en degel, låter dem smälta i ugnen vid
1 250 grader och häller guldet i gjutformar. När det väl har svalnat placerar han guldstängerna i valsarna och valsar ut dem som pastadeg, i band som är cirka en och en halv meter långa. Han värmer guldet upprepade gånger till 600 grader för att hålla det mjukt tills det valsas igen.
När det valsats till ett tunt guldband skärs guldet i löv. Vart och ett av dem är redan så fint att till och med en dunfjäder är tyngre. Nu är det dags för guldslagaren och hans hammarsamling. Först slår Dieter och hans kollegor med ”Minstingen” på paketet som innehåller cirka 1 500 blad. Varje blad separeras från nästa med ett lager papper. Hammaren ”Minstingen” väger bara ett halvt kilo. Sedan kommer ”Sätthammaren” (1,5 kg), ”Utjämnaren” (3 kg), ”Knockout” (3,5 kg), den ”Mellersta” (6 kg) och slutligen monstret av hammare, den 12 kilo tunga ”Hans-Georg”.
För varje hammare finns det särskilda slagmönster, optimerade över årtionden och miljontals hammarslag, ibland till och med mönster, unika för varje guldslagare, som en personlig touch. ”Man behöver ta en kort paus mellan de enskilda slagserierna och låta paketet kyla av sig”, förklarar Dieter. Annars blir de för varma från slagen. Ju mer guldet bearbetas desto finare blir det, tills du till och med kan titta igenom de 80 gånger 80 millimeter stora rutorna, när de hålls upp mot ljuset.
Två mellanklassbilar i en plastlåda
Under en kort paus plockar Dieter upp en plastbehållare som är halvfull med guldgranulat och lägger den på vågen: ”Det är 1 390 gram guld, som till dagens pris är värt ca 650 000. Du skulle få två fina medelstora bilar för det. ”Han pekar på en handdammsugare som hänger på väggen, med vilken guldglitter och små guldpartiklar sugs upp från golvet:” Gulddammet i dammsugaren ensam är värt några hundra euro. ”Det är inte så konstigt att anställda inte får komma in med skor med mönstrade sulor i verkstaden. Du kan bära guldstoft värt hela årslöner ut ur rummen genom åren.”
![De minsta bitarna av guldblad sugs upp från golvet med en handdammsugare. Innehållet är värt flera hundra euro. De minsta bitarna av guldblad sugs upp från golvet med en handdammsugare. Innehållet är värt flera hundra euro.](https://media.hornbach.se/cmsm/de/chke2-17/bf0c1febcfa9d82f61dd5ce6012364/macher-story-der-goldschlaeger-07-1200x800.jpg)
De minsta bitarna av guldblad sugs upp från golvet med en handdammsugare. Innehållet är värt flera hundra euro.
Ett kilo guld kan bli upp till 100 000 extremt tunna blad. De säljs i häften om 25. Ett gram guld räcker förgyllda ytor upp till 1,7 kvadratmeter. En sådan försegling håller till exempel i cirka 30 år på statyer som står utomhus. Då har kyla, vind, sol regn och fågelspillning skadat beläggningen så mycket att ett nytt lager måste appliceras. ”Vissa kunder vill applicera tjockare lager,” säger Dieter. ”I Ryssland, arabländerna och Fjärran Östern är guldpläteringen ibland tre till fyra gånger så tjockt som här i Tyskland. Naturligtvis kostar det mer, men det varar också längre.”
I Schwabach är allt som glittrar guld
Staden Schwabach nära Nürnberg, har varit ett ledande, om inte det viktigaste centrumet för bladguldsproduktion i Europa i 500 år. År 1926 var fortfarande mer än 120 guldslagsverkstäder med 1200 hantverkare aktiva här. Idag finns det bara två. Noris bladguld med 80 arbetare är för närvarande Europas största bladguldsproducent. Ädelmetallen finns överallt i stan. Värdshusen har namn som Guldstjärnan eller Guldörnen och i stadshuset finns Guldhallen. Moskén heter Guldmoskén, och till och med pizzaleveransen kommer med Golden Pizza.
Guldslageri är inte bara ett hantverk, det är också en konst. Och framför allt en passion.
Dieter Drotleff
Dieter håller fram sina grova händer: ”Många ton guld har arbetats med dessa fingrar.” Musklerna på både höger och vänster arm är fortfarande väl utvecklade. ”Redan som lärlingar lärde vi oss att slå med vänster och höger hand omväxlande. Annars skulle vår kropp bara utvecklas på ena sidan.” Hans blick faller på pek- och långfingret på högra handen. Även idag, 38 år efter att de av misstag hamnat under en hammare, syns fortfarande ärren. ”Jag var hemma i tre månader och kunde inte arbeta, men det var aldrig någon tvekan om att jag skulle smida guld igen så snart jag kunde. Guld är mitt liv.”
![”Guld är mitt liv”, säger Dieter. Även när han blivit pensionär, kan han inte hålla fingrarna borta från det. ”Guld är mitt liv”, säger Dieter. Även när han blivit pensionär, kan han inte hålla fingrarna borta från det.](https://media.hornbach.se/cmsm/de/chke2-1d/649e8cdcb948cbf04dec79d42c04b3/macher-story-der-goldschlaeger-08-1200x800.jpg)
”Guld är mitt liv”, säger Dieter. Även när han blivit pensionär, kan han inte hålla fingrarna borta från det.
Idag står det kraftfulla mekaniska hammare i källaren på guldbladfabriken. Med ett öronbedövande ljud hamrar de de små förpackningarna med guld, det är fabriksrytmen, en bladgulds-beat. ”Det där brukade jag göra för hand”, säger Dieter, “Nu gör de det på en bråkdel av tiden.” Med muskelkraft behöver en erfaren guldslagare, i alla fall fyra timmar per paket. ”Mer orkar man inte”, säger Dieter, ”Sen säger kroppen stopp.” Två paket om dagen. Varje paket känns unikt när du slår och har spenderat timmar på att göra det. ”Det här arbetet är inte bara ett hantverk, det är också en konst”, säger Dieter, ”men framför allt är det en passion.”
Bladguld från Schwabach täcker guldängeln på segerkolonnen i Berlin, kupolen till Invaliddomen i Paris och frihetsgudinnans fackla i New York. Det finns i slottet i Versailles, i ryska oligarkers lyxbåtar, på skulpturerna utanför Peterhof-palatset i St Petersburg och ombord på kryssningsfartyget Aida. Korset högst upp på Tysklands högsta berg Zugspitze, drottning Elizabeth II:s vagn och varje loge i Bolsjoj-teatern i Moskva. ”Det är mycket troligt att guld som jag slagit, idag kan hittas på skulpturer i Moskva, New York, Berlin eller Dubai eller att det seglar runt världens hav”, säger Dieter stolt.
![När guldet valsats och hamrats färdigt är dess tjocklek ner till fjorton tusendels millimeter. Det samlas i små böcker. När guldet valsats och hamrats färdigt är dess tjocklek ner till fjorton tusendels millimeter. Det samlas i små böcker.](https://media.hornbach.se/cmsm/de/chke2-16/5ec9e1d01778cb58c03b7bc9dc7ef2/macher-story-der-goldschlaeger-09-1200x800.jpg)
När guldet valsats och hamrats färdigt är dess tjocklek ner till fjorton tusendels millimeter. Det samlas i små böcker.
Goldfinger
Det är inte Joakim von Ankas girighet efter guld som driver Dieter Drotleff. Det är mer som en brinnande beundran parat med respekt och, det går inte att uttrycka det på ett annat sätt, kärlek. Han har ett handlag för det, i ordets verkliga mening. Om han tar ett lager bladguld mellan fingrarna, faller det inte sönder, som det gör när andra hanterar det. Goldfinger! Skrattar han.
![Dieter är övertygad om att guld har en helande effekt – så han lägger det också på sår. Dieter är övertygad om att guld har en helande effekt – så han lägger det också på sår.](https://media.hornbach.se/cmsm/de/chke2-d7/0f829753c6db11a9aa32c60385f107/macher-story-der-goldschlaeger-10-1200x800.jpg)
Dieter är övertygad om att guld har en helande effekt – så han lägger det också på sår.
Dieter pensionerade sig för tre år sedan. Men för honom räcker det inte att bara gå på promenader eller titta på fiskarna i hans 240 liters akvarium. ”Ja, guld... Ingen behöver det, men alla vill ha det. I tusentals år har det haft ett magiskt grepp om människor. Denna fascination släpper inte heller mig,” säger han. Och kanske är det tvärtom med Dieter. Han vill inte ha det, men han behöver det. Uppvisningarna i stadsmuseet och konsultationerna till hans gamla företag. När han tar de fortfarande varma guldremsorna från valsen, när han hanterar hammaren, när han låter ett guldblad smälta på tungan. Hans tillgivenhet är påtaglig: ”Guldslagare – det låter ganska våldsamt. Men utan den där känslan hade jag inte ens gått färdigt som lärling. Känslan har alltid varit där och den håller oss samman. Mig och guldet.”
Text: Stefan Wagner I Foto: Frank Bauer